Grijesi su ti koji su raspeli našega Isusa. Svi naši grijesi prošli, sadašnji i budući.
Bunimo se kada nije po našem, pokušavamo se izvući iz raznih kriznih situacija na isti način kao što su Apostoli pobjegli pred križem.
Boli nas neshvaćanje drugih, neprihvaćanje, nepomaganje, odvraćanje glave u drugom smjeru….
Naše greške kroz život se uglavnom nagomilavaju, ali kada shvatimo da smo pogriješili i idemo to ispovijedati skrušenog srca onda tu nailazimo na veliku Očevu milost koja ne vidi naše razapinjanje Njegovog ljubljenog Sina.
Moj prvi dečko kasnije je postao i moj muž, ali tada nisam bila u vjeri kao sada. Upravo jučer na Uskršnji ponedjeljak pita me nona moje prijateljice da li smo bili vjenčani prvih godinu-dvije dok smo živjeli skupa. Kažem nismo. Ona onako okrene mrvicu glavu i bilo joj je teško, ali iskreno teško zbog tog grijeha. Kažem znam na što mislite i imate pravo to je grijeh kojeg sada ne bih ponovila nikako, ali tada je bilo tako.
Dakle, upoznala sam ga nakon zadnje godine faksa kada su mi ostali samo ispiti za položiti. Nakon dugog niza godina odbijanja od strane muške populacije i mišljenja da nisam dovoljno ovo ili ono stigao je on. Hodali smo sveukupno 7 godina prije braka i nije to bilo čisto hodanje, naravno…
Krivo TOTALNO skroz krivo. Uvidjela sam to i u toku tog zajedničkog življenja, ali eto pripisuješ to nečem drugom, a ne grijehu ili samom sebi što si donio takvu odluku.
Da li zajednički život u grijehu, splet drugih okolnosti, smrt moje mame (koja je i mom tadašnjem dečku – kasnije mužu bila također kao prava mama), njegovi neuspjesi u poslu, odbijenice sa svih strana, kasniji okrutni odnosi prema meni od strane moje rodbine ili štogod drugo pretvorili su dotadašnjeg dobrog muškarca u jednog koji se mijenjao iz dana u dan u sve goreg…
Sada mi je teško odvojiti te dvije osobe u njemu. I pitam se da li je zaista moguće da se čovjek kući ponaša toliko loše i zlobno na trenutke, a vani izgleda sve kao da je najsvetiji čovjek na svijetu? (Ovo nikako ne pišem sa nekom gorčinom ili nekim negativnim osjećajem prema mome mužu jednostavno pišem iskreno i bez ikakvih drugih primisli.)
Tek sam nedavno shvatila da se takvo destruktivno ponašanje zove psihičko zlostavljanje. Ovo i ovako napisano izgleda veliko, ogromno i teško. I tako je i bilo, ali ne uvijek i ne svaki dan, ali u tim danima kada se događalo izgledalo je da nikada neće proći i da će to ipak biti posljednji put.
Nije on to shvaćao, ali svoje negodovanje, teškoće i ostalo izbacivao je u kući, na meni.
Sve se to događalo nakon vjenčanja. Nisam mogla zatrudnit zbog ovećeg stresa, što zbog njega što zbog moje rodbine koja se okomila na mene zbog inih stvari….
Vremenom se sve to skupa smirilo. Nije bilo često tih nekih ispada.
Zatrudnila sam, Bogu hvala, nakon dvije godine mojim lijepim anđelom. On nije pokazivao, barem meni, neko pretjerano veselje. Vani, rekli su mi, pričao je konstantno o tome kako sam dobra majka i kako jako voli našu kćer. Zašto to nije u kući govorio ne znam, ali ostavio mi je u svojim posljednjim željama to zapisano, ali tada je već postao drugi čovjek.
Razbolio se, opakom bolešću, za koju smo znali da nema baš velikih šansi za preživljavanje kada je naša kćer imala nešto više od dvije godine.
Kolikogod bila nepravedna ta bolest što je odnijela jednog tako mladog čovjeka bila je spas za njega, njegovu dušu, a čak mogu reći i za naš brak.
Kćer je upoznala oca, a otac shvatio da ima divnu kćer koju je jako zavolio. Ležao je satima i danima, u bolovima i suzama, ali dobio je milost vjere i spasio je dušu.
Meni je Otac dao najveći poklon, u njegovim zadnjim mjesecima života, vratio mi je muškarca u kojeg sam se zaljubila. Time mi je htio pokazati da je On taj koji mijenja i najokorjelija srca i duše.
Moj je muž na lijepom i mirnom mjestu sada, sa Njime u vječnosti, a ja sam mirna jer znam da sam učinila najviše što sam mogla sve uz Njegovu neizmjernu pomoć.
Isuse, još jednom hvala Ti!
![Slika](http://i61.tinypic.com/2yzakit.jpg)